2014 öppnade Bill Wyman för första gången sitt arkiv-
-med privata filmer, foton och prylar för filmmakarna
Vi vill tacka alla fotografer, managers-
-musiker och filmare som har gjort denna film möjlig
-Ska vi testa micken? -Jag får prata högt.
Det här ser ut som en bra nivå, så som nålen studsar runt. Ja.
Då börjar vi.
Spela enkelt. Lämna utrymme åt andra som de kan fylla.
Man ska inte vara i vägen. Man ska inte märkas.
Gör man rätt märker ingen en. Det är så jag spelar.
Jag heter Charlie Watts. Jag är trummis.
Brian Jones, jag spelar gitarr och munspel.
-Keith Richards, gitarr. -Mick Jagger. Jag sjunger...låtar.
Bill Wyman. Jag spelar bas...gitarr.
-Du är den tyste i bandet. -Ja. Stenansiktet.
Folk har alltid undrat varför jag samlar på mig saker-
-och varför jag skapade mitt arkiv.
Det är en tidskapsel med mitt liv.
Jag antar att man förstår mig bättre om man tittar på min bokhyllor.
Jag har alltid tyckt det har varit viktigt att dokumentera.
Jag har dokumenterat saker sen jag var liten under kriget.
BRITTISKA ÖARNA
Jag minns hur jag stod på gatan och såg upp på de tyska bombplanen.
Det var ett utdraget muller.
Ett tyskt jaktplan flög längs gatan och sköt mot oss.
Jag sprang hem till min mormor.
Vi rusade nerför trappan till skyddsrummet.
Sen blev det tyst.
I skolan nästa dag saknades två flickor i klassen. De var döda.
Vid bombkratern kunde vi hitta leksaker och barnböcker.
Sen jagades vi bort av luftvärnsgubbarna.
Min mormor var som min mor. Hon lärde mig allt. Hon var fantastisk.
Hon fick mig att börja samla på alla möjliga saker.
Jag samlade saker i en klippbok och det blev snabbt flera.
Sen fick jag skaffa en koffert. Det bara fortsatte.
När jag fick tag på saker som jag kunde se som mina, behöll jag dem.
Allt finns i det här rummet.
Jag ville bli musiker och spela i band.
Jag visste att det var så osannolikt att jag skulle göra det-
-att jag slog det ur hågen.
Men plötsligt i fjol kom jag att tänka på det.
Jag hade alltid velat bli det och nu när jag var det betydde det inget.
Det var ett helt ouppnåeligt mål när jag var liten.
Jag växte upp i Penge. Det var rena gängkrigen.
De flesta killar på Blenheim Road-
-hamnade på ungdomsvårdsskola eller i fängelse.
Jag klarade mig tack vare min mormor. Hon gjorde allt hon kunde.
Mamma och pappa var inte den typen.
Det fanns en tomhet inom dem.
Arbetarklass-saker, som att barn ska synas men inte höras...
Man kände sig undanskuffad.
Jag kände aldrig riktigt att jag hade nåt hem.
SKOLHÄFTE W. PERKS
Jag gick på läroverk vilket var speciellt när man kom från slummen.
Jag anklagades för att vara snobbig av kompisar och av min far.
Han hävdade stenhårt att jag var arbetarklass-
-och att jag aldrig kunde ändra på det.
Min far tog mig ur skolan. Rektorn skrev ett brev som jag har kvar.
Kära mr Perks
Rörande att er son slutar... Ni begår ett stort misstag...
Han tog mig ur skolan och gjorde det värsta tänkbara.
Jag fick jobb på en vadhållningsbyrå. "Du måste bidra till hushållet."
Han var murare och var det dåligt väder hade han inget jobb.
Jag bodde hos mormor ofta för jag drog inte jämnt med min far.
Jag fick klara mig själv.
När min mormor dog var jag inte längre älskad av nån.
Hon dog när jag var borta. Jag fick aldrig gengälda henne-
-för all kärlek hon gav mig. Jag känner skuld för det.
När jag föddes sa hon: "Den här pojken kommer att bli berömd."
Alla skrattade. Mamma, pappa och släkten...
Alla såg det som ett skämt.
TUMLANDE "STENAR"
DE SENSATIONELLA ROLLING STONES
En applåd för Rolling Stones.
Publiken bara stirrade på oss.
Vi hade inga scenkläder och olika gitarrer.
Vi spelade blues och r'n'b vilket var dem helt främmande.
Men sen blev publiken som galen.
Vi var så annorlunda. Vi spelade annan musik och spelade bättre.
Keith hade riffen och Mick for runt på scenen-
-med maracas och tamburin. Världens bästa frontfigur.
Vi var ett speciellt band. Vi sopade mattan med vem som helst.
Bill hade en egen stil som inte var direkt inne eller häftig.
Men han hade en egen identitet.
Han hade en stark närvaro men var inte påträngande.
Folk kallade honom "Stenansiktet".
Han var spinkig, och när han log, vilket inte skedde så ofta-
-lyste hela hans ansikte upp av leendet.
Han verkade alltid uttråkad.
Jag minns när jag träffade Bill vid vårt första rep.
Han hade en annan bakgrund. Han växte upp i en era före vår.
Jag tror att turnélivet kom som en befrielse för honom.
Jag tog värvning 1955.
Där fick jag styrkan att stå upp för mig själv-
-och slåss för det jag tror på.
Jag stationerades i Tyskland. Där träffade jag en fantastisk person.
Han hette Gordon Lee Wyman. Han var lite av en rebell.
Han klädde sig ovårdat och jag gillade honom för det.
Vi var tvungna att klä oss propert men han verkade slippa undan.
Han jobbade med tankning och kunde öppna tankbilslocket-
-och kasta en cigarettfimp i tanken när han hade rökt klart.
Han var min första idol på sätt och vis.
Han gjorde på sitt eget sätt och det kunde jag relatera till.
När vi började med Stones beslöt jag mig för att byta namn.
Jag bytte namn 1964 till Bill Wyman.
Det var en lättnad. Det lyfte en tyngd från mina axlar.
Min far hatade mig för det. Han trodde jag flydde från mina rötter-
-vilket jag på sätt och vis gjorde. Det förändrade mitt liv.
Jag köpte en spräcklig kavaj för att vara annorlunda.
Jag klippte mig som Tony Curtis med en lock i pannan.
Folk brukade stirra på mig och det gjorde mig stolt.
Jag var annorlunda.
Grabbarna på kasernen skramlade ihop till en radio-
-som vi köpte i Oldenburg.
Nu kunde vi lyssna på vad vi ville, främst amerikanernas radio, AFN.
Vi vaknade kl. 5.30 och lyssnade på programmet "Stickbuddy Jamboree".
Hej på er. Det här är Wagon Wheel Willie och "Stickbuddy Jamboree".
Luta er tillbaka och njut av 25 minuter country and western...
Kort efter det kom rock'n'roll.
Jag gick och köpte min första vinylsingel.
Jag blev helt tagen. Jag måste ge mig in i det.
Jag åkte direkt in till Oldenburg och köpte en akustisk gitarr.
Under en permission gick jag på bio i Beckenham med några vänner.
Vi såg filmen "Rock, Rock, Rock!".
Halvvägs in i filmen såg jag Johnny Burnette Trio som sjöng:
Lonesome train on a lonesome track Lonesome train...
Det var som tidiga Elvis.
Han hade sned mun, som Elvis. Jag tyckte det var fantastiskt.
Efter tio minuter dök en svart kille med mustasch och vit kostym upp-
-med en Gibson Les Paul-gitarr.
Chuck Berry.
Nackhåren reste sig. Jag blev helt golvad.
Han gick som en anka och skakade på benen.
Publiken skrattade men jag tyckte det var det bästa som hade hänt.
Då tänkte jag att jag måste bilda ett band.
Efter militärtjänsten bildades The Cliftons.
Vi satt i mitt kök med en liten bandspelare och lärde oss låtar.
Vi spelade hits-
-och fick ett pund var, en macka och en öl.
-Hur snabbt lärde du dig spela? -Det tog 40...
-Ge honom en chans. -Ingen vill svara på frågorna.
Jag började plinka på gitarren för tre år sen.
Jag bildade en grupp och spelade bas för att ingen annan gjorde det.
-För att ingen annan gjorde det? -Det är ont om basister.
Jag åkte hem till min syster en helg och vi gick ut på dans.
Då hörde jag basen.
Jag hörde en bas i verkligheten för första gången.
Det låga ljudet fyllde en. Alla andra spelade ljust.
Jag tänkte: "Det är vad som fattas i The Cliftons".
Jag frågade de andra om nån av dem ville spela bas. "Nej."
"Okej, då får väl jag göra det."
Han hade inte råd att köpa en bas.
Han stämde ner de lägsta gitarrsträngarna.
Jag tror vi gick ihop och köpte en bas.
Det var en hemsk tingest.
Jag tog en krita och ritade om formen.
Jag åkte till en kompis som hade en lövsåg för att såga bort delar.
"Menar du allvar?" "Ja, såga bort det."
Jag satte i ny elektronik...
...satte i en Baldwin-mikrofon och tog bort banden.
Sen köpte jag Framus-strängar, med mjuk klang.
Jag köpte en förstärkare.
Varenda gång jag nuddade den fick jag en stöt. Den var inte jordad.
Jag köpte en 18-tumshögtalare, den största som fanns.
Och när jag spelade... Vilket ljud!
Det var otroligt. Jag hade ovetandes uppfunnit den bandlösa basen.
Jag hörde "Green Onions" med Booker T. och the M.G.'s.
Jag gillade basen och började spela bas på det sättet.
Så lärde jag mig grunderna.
Lämna utrymme. Spela inte för mycket. Du är ingen sologitarrist.
Fokusera på trummisen och spela med trummorna-
-och skapa en stabil grund som de andra kan bygga vidare på.
Jag hade spelat med några mindre kända musiker.
Jag hade viss erfarenhet, men bara av rock'n'roll.
Det var sällan basister på de skivor vi lyssnade på.
Jag såg Bill spela. Han såg ut som en Teddy Boy.
Han spelade fantastiskt. Det var unikt.
The Cliftons var en frisk fläkt. Jag älskade att spela musik.
Vi slet hårt-
-men de usla bokarna var skyldiga oss pengar och vägrade betala.
Botten började gå ur.
Tony Chapman svarade på en annons om trummis för ett r'n'b-band.
Vi åkte hem till Micks föräldrar och lyssnade på Jimmy Reed.
De gillade nog att jag kunde spela shuffle. Så började jag med Stones.
Tony sa: "Basisten har slutat. Vill du komma med och repa på fredag?"
Jag följde med honom. Baslådan stack ut ur bakluckan.
Jag tog min hemmabyggda bas och åkte till Weatherby Arms i Chelsea.
Där mötte jag Ian Stewart. Han var trevlig.
Mick var rätt trevlig.
Brian och Keith pratade inte med mig. De satt i baren som två beatniks.
Jag köpte en runda till alla och då bjöd de på cigaretter.
Då blev de trevliga. De hade inga pengar.
De frågade mig vilken musik jag gillade och spelade.
"Chuck Berry." "Bra."
"Jerry Lee Lewis. Eddie Cochran." "Nej."
De gillade inte rock'n'roll.
"Vi är ett bluesband. Vi spelar inte rock'n'roll-skit."
De hade redan pratat med Charlie Watts och sparkade Tony.
Jag fann min plats rätt bra.
Jag var rock'n'roll-kille och de spelade ren blues.
Riktigt långsam blues.
Det gick inte att köpa bluesskivor i England på den tiden.
Jag sa: "Man kan inte spela bluestolvor en hel kväll."
Men där hade jag fel för det var precis vad vi gjorde.
Efter två månader var vi jättebra och lät fantastiskt.
1963 gjorde vi 340 spelningar.
Vi åkte överallt i Stews buss.
Han var en otrolig bluespianist och tog hand om oss på turné i 22 år.
Han var som en sjätte medlem.
Han sa: "Okej, treackords-grabbar. Det är dags."
MUSIKERFACKET, LONDON WYMAN, B.
Jag kunde inte jobba längre, för vi började få gig utanför London.
Jag sa till familjen att jag skulle säga upp mig från jobbet för musiken.
Alla jag kände sa: "Gör det inte. Ta inte risken."
Jag tänkte. "Skit i det. Jag gör det."
...den nya gruppen Rolling Stones.
Jag tänkte inte att det kunde bli nåt stort. Det var bara så spännande.
Vårt sound. Ingen kunde jämföra sig med oss då.
Jag började samla på mig saker. Jag gillade att få tag på affischer.
Nån kunde ge mig ett foto de hade tagit.
Det växte långsamt till ett berg.
Det är en dimma. Vill jag veta vad jag gjorde då frågar jag Bill Wyman.
-Sköter han arkivet? -Ja.
Bill var den första som hade en dator.
Han hade stora travar med videoband. Han har säkert kvar dem.
Han hade filmkameror före alla andra.
Jag filmade rulle på rulle. 20 år av privatfilm från turnélivet.
Vårt högsta mål var att spela för en publik som gillade vår musik.
Skivinspelning fanns inte på kartan.
Det fanns inte en tanke på att vara med i tv eller radio.
Det var osannolikt att tänka att vi skulle spela utomlands.
Vi spelade okommersiell musik.
Vi spelade ren blues och det funkade bara på jazzklubbar.
Men vi fick en publik och det började ta sig.
Glyn Johns i bandet The Presidents sa:
"Jag jobbar på IBC Studios. Ni kan få tre timmar inspelningstid."
"Va? Ska vi göra en skiva?"
Jag tyckte Rolling Stones var bra och att det fanns en chans.
Jag frågade studioägarna om jag fick ta in dem.
De sa ja med villkoret att de skulle sköta affärerna.
Det blev Stones första inspelning. Vi spelade in fyra låtar, tror jag.
Jag minns det som tre men Bill hävdar att det var fem.
Han har nog rätt. Han har det säkert nedskrivet.
Vi spelade in fem låtar. Ägaren Harold Clewson-
-spelade upp det för Decca, EMI och Pi men ingen gillade det.
Vi trodde det var slutet för vår inspelningskarriär.
Sen kom Andrew Oldham.
Jag är stolt över det mesta. Det största nu är The Rolling Stones.
Han tyckte vi utstrålade sexighet. Det var så han pratade.
Han var ett geni.
Jag tänkte inte så mycket på Bill och det vet han.
Jag är väldigt ytlig och dömer böcker efter omslaget.
Han verkade vara mer Duane Eddy och Johnny and the Hurricanes-
-än Bo Diddley.
Bill kan ha haft stunder när han trodde att hans liv var utstakat.
Sen kom Rolling Stones.
Andrew Oldham ringde. "Får jag prata med Terry O'Neill?"
"Kan du göra samma sak som du gjorde med Beatles för Stones?"
"Jag kan försöka."
Bildredaktören tyckte de såg ut som tre förhistoriska monster.
Med Beatles var det hysteri. Med Stones blev det en kult.
ROLLING STONES R'N'B-KUNGAR
YRVÄDRET STONES
REBELLER
STONES RUSAR TILL TOPPEN
"Rhythm and Blues är populärt", säger The Rolling Stones
Det här är Rolling Stones fanclub-intervju...
...med Mick, Bill och Charlie.
När blev ni för första gången anfallna av fans?
Bra fråga. Det minns jag inte.
-Det gör jag. -Han minns allt.
-Första gången vi blev anfallna... -Det händer inte längre.
Det var under turnén med Everly Brothers i norra England.
Det var antingen i Manchester eller Liverpool-
-som vi blev överhopade när vi försökte lämna teatern.
Okej. Nu vill jag presentera de fantastiska Rolling Stones.
Efter två takter vällde publiken upp på scen och så var konserten slut.
Två ackord och sen var det slut.
Det var otroligt om vi tog oss igenom tre låtar.
Ibland hade de polishundar för att hindra publiken från att komma upp.
Det fanns ett sätt att ta sig ut i tid. Efter det sista ackordet-
-stängdes ridån och så måste de spela "God Save the Queen."
Publiken måste stå där i två minuter-
-och det var den tid vi hade på oss att ta oss av scen, ut ur byggnaden-
-och in i polisbilen, ambulansen-
-eller den postbil vi använde för att inte märkas.
Sen var vi borta.
Ibland hann vi inte ut i tid och då var de nära att krossa oss.
Sen åkte vi utomlands. Jäklar.
Ta på er säkerhetsbältena. Rökning förbjuden.
Ni har aldrig varit så trötta som vi var häromveckan.
Den 15:e flög vi från München till Väst-Berlin...
...och det är där allt börjar.
På flygplatsen skulle vi hålla presskonferens.
Efter fem minuter hade fansen brutit sig in.
Polisen tog in förstärkningar för att hålla emot dörrarna.
Sen kunde inte polisen hålla dem ute längre-
-så vi letade oss ut till bussen som sen fick åka genom folkmassan.
Vi var eskorterade av sex polisbilar-
-och 20 poliser på motorcykel. Det var otroligt.
Jag hade inte filmkameran med mig vilket irriterar mig.
STONES TILL STATERNA
Vi blev överlyckliga när vi hörde att vi skulle åka till USA.
The Beatles blev populära i USA.
The Rolling Stones slog igenom tack vare USA.
Man började se en magisk utveckling hos dem alla-
-när de kunde spela in i det land deras passion kom ifrån.
Vi fick övertyga varenda stad och varenda delstat.
Då kör vi. Master A, tagning 1.
Chess var ett pilgrimsmål. Där hade de flesta av våra idoler spelat in.
Bo Diddley, Chuck Berry, Howlin' Wolf.
Vi hoppades på att kunna få rätt ljud och det gjorde vi.
Vi spelade deras bluesmusik bra och det förvånade dem.
-Vilka ambitioner har du? -Att vara musiker.
Jag spelar bara i ett band.
Det var nåt med Bills basgångar. De var det första man hörde.
Det var exakt och återhållsamt.
Det tog inte överhanden. Det var perfekt.
De bäst pålästa är de bästa musikerna. Bill är en av dem.
Hans rock'n'roll har färgats av bluesen. Där sitter det magiska.
Bill låter inte som nån annan basist. Han har en rak approach.
Det speglar hans totala avsaknad av musikerego.
Det är det man inte spelar som utmärker ens förmåga.
Det fanns många basister som kunde spela mig av scen när som helst.
De är som sologitarrister. De lämnar inget utrymme åt nån annan.
Fungerar den inte?
Nyckeln är Bill och Charlie.
När de spelar tillsammans blir summan större än delarna.
Det är en magisk personkemi.
Han är en riktigt bra basist -en anspråkslös basist.
På vissa av våra skivor är han helt fantastisk.
Som tur är levde vi två på att spela tillsammans.
Man kallade oss "rockens rakaste rytmsektion".
Hur började det hela med att skriva negativa artiklar om Stones?
Det började när vi började i England.
Numer vet alla vilka vi är så de skriver inget som är fel.
Skulle du låta din syster gå ut med en Rolling Stone?
STONES ÄR IDIOTER
Beatles är älskade av alla från mammor till tonåringar.
Folk verkar antingen älska eller hata er.
Allt vi gjorde avvek från normen.
Folk fattade inte varför vi inte köpte idén om att vara underhållare.
Andra band gjorde som de blev tillsagda för att få publicitet.
Vi behövde inte det. Vi undvek publicitet.
Det var vi mot världen. Vi vägrade anpassa oss.
Att ungdomar vill ha långt hår, bära trasiga kläder-
-eller spela gitarr har inget med oss att göra.
Gillar de vår musik kan de komma på våra konserter.
Vi trodde inte vi hade nåt ansvar.
Jag trodde att han inte gillade att jag spelade i Stones.
Han gnällde alltid om det.
Den generationen kunde nog inte greppa att deras barn kunde lyckas-
-inom nåt som inte innebar ett vanligt jobb.
När jag lyckades med musik och klarade mig bättre än de gjorde-
-var det fel.
Men mamma berättade om gånger när de satt på puben.
Om nån började gnälla på Stones-
-brukade han försvara oss och be dem sköta sitt.
Han gjorde det utan att jag visste om det. Han gjorde det aldrig inför mig.
Men jag klandrar honom inte.
Han hade en fruktansvärd barndom. En riktigt fruktansvärd barndom.
SCOTCH OF ST. JAMES'S MEDLEMSKORT
Allt var i förändring under det tidiga 60-talet.
Musik, konst, mode... Tjejerna började bära minikjolar.
Allt förändrades.
Det började komma klubbar i London-
-där man sprang på Beatles, Animals eller Hollies.
Man gick från klubb till klubb och ibland såg man liveband.
Man kunde se Ben E. King på ett ställe och Lee Dorsey på ett annat.
Jag träffade Otis Redding och pratade med honom i en halvtimme.
När man träffade såna personer då var de som gudar.
Det hade med musiken att göra. Sen kom p-pillret och filmer...
Det hände saker överallt och vi var mitt i det.
Jag och Brian brukade gå ut och ragga tjejer.
De brukade slå läger utanför hotellet.
Jag tog så klart chansen. Det blev en del av mitt liv.
Det blev en vana. Jag kände mig ensam.
Tjejerna gav mig ömhet.
Jag var nog beroende av sex.
Jag var ju inte beroende av droger eller alkohol.
Mr W.S. Cory bjuder in Er till sin dotters bröllop med mr William Perks
Mitt första äktenskap funkade aldrig. Det var det gamla vanliga-
-med att man gifter sig med granntjejen.
Giftermålet gjorde att jag kunde flytta hemifrån.
Det var jobbigt att komma hem till min fru som visste vad som pågick.
Jag fick sen reda på att hon hade en relation. Jag klandrar henne inte.
Sen får man barn och håller ihop för barnets skull.
Det är det värsta man kan göra. Till slut separerade vi.
Bill Wyman i Rolling Stones: "Mitt äktenskap är över"
Hon insisterade på att ta Stephen med sig till Sydafrika. Det sårade mig.
Men det är bättre att han växer upp med en förälder i ett normalt liv.
Blir det inte med mig så blir det med henne.
Stephen ska få säga nåt. Vänta.
Kom och säg hej till Dave.
-Hej. Hej. -Säg: "Hur är det?"
Hur är det? Vi ses snart. Hej då.
Han kom tillbaka sommaren -68.
Jag fick en chock över hans tillstånd.
Han hade tandvärk. Han var smal och såg inte frisk ut.
Jag vägrade skicka tillbaka honom.
Jag fick kämpa för honom och driva igenom skilsmässan.
Vid rättegången gav domaren mig vårdnaden. Det var ett mirakel.
Sen den dagen fostrade jag Stephen.
Efter skilsmässan flyttade min flickvän Astrid in med mig.
Vi kom fram till en port och möttes av en trädgårdsmästare med gevär.
"Vad vill ni?" "Är det här Gedding Hall?"
"Det lär vara till salu. Får vi ta oss en titt?"
"Ägaren är inte här men jag kan visa er runt."
Jag såg ett helt fantastiskt hus. Det var otroligt.
Det var enastående.
Ägaren hette Geoff Allen. Han bjöd in mig på en kopp te.
Jag såg ett foto ovanpå tv:n på Ronnie, Reggie och Charlie Kray-
-med texten "till Geoff från pojkarna".
"Vad är det där, mr Allen?" "Kray-bröderna är mina vänner."
Jag fick senare veta att han var en "gudfader" som gjorde husaffärer.
Han ville ha 45 000 pund för fastigheten.
Vi hade legat på topp i fem år men pengarna tycktes alltid försvinna.
Geoff lät mig köpa det för ett pris jag kunde betala.
Han sa: "Du har arbetat dig upp som jag."
"Vi kommer båda från London. Du får köpa det."
Det är ett underbart ställe. Min själ finns där.
Jag är aldrig så lycklig som när jag är där.
"STENARNA" ÖVERKLAGAR
När drograzziorna kom -67 följde jag det i tidningarna.
Mick Jagger är anklagad för att ha upplåtit sitt hem-
-till rökning av cannabis-kåda, s.k. "hasch".
Efter förhöret kom Jones ut genom en bakdörr och försvann i en bil.
Jag visste inte vem som satt inne eller vem som kom till studion.
Jag ville inte ha med droger att göra. Jag bara ignorerade det.
Jag höll mig undan och ägnade mig åt det jag ville göra.
Jag ville inte se deras problem. Det var inte mitt problem.
Jag levde två liv.
En gång tog jag ett bloss på en joint-
-och den lär ha innehållit lugnande medel för elefanter.
Jag gick i en korridor och såg en bekant person.
Jag stannade och pratade med honom i 10-15 minuter.
När jag tittade upp såg jag att jag stod framför en spegel.
"Jag behöver inte sånt här."
Jag måste ha fötterna på jorden. Jag kan inte flumma iväg.
Tomheten under mig skrämmer livet ur mig.
De flesta tror att det finns nåt de missar och vill testa.
Alla band från mitten av 60-talet...
...har förlorat nån medlem, som sökte nåt som inte fanns.
Brian var typexemplet.
Jag blev ledsen när Brian började tappa greppet.
När vi gick på klubbar i L.A. kunde han trippa på LSD.
Han kunde kliva ur limon och se ormar på marken och börja hoppa runt.
"Taket brinner." "Ja, eller hur, Brian."
Jag lät honom hålla på. Han kunde flumma iväg.
Han fick sparken ur bandet och dog en månad senare.
BRIAN JONES DÖD I SWIMMING POOL
"DÖM MIG INTE FÖR HÅRT"
Charlie ringde och sa att Brian hade dött. Jag trodde honom inte.
Pressen var hemsk vid begravningen.
Folk stod runt graven när de sänkte ner kistan.
Prästen mässar och släkt och vänner står där bedövade.
Alla gråter. Det är tusentals fans överallt-
-som springer fram och ber om autografer.
Fotograferna hängde över en och tog bilder av graven.
Det var sjukt.
Filmkamerorna rullade. Det fanns ingen som helst respekt.
När han gick bort tog jag det väldigt hårt.
Han betydde mycket.
Konserten i Hyde Park blev en minnesstund för Brian.
Han hade dött två dagar tidigare.
Regent's Park lördagen den 5 juli 1969.
Det är säkert 200 000 ungdomar här. Snart är det väl en kvarts miljon.
Det var en otrolig dag.
Okej.
Det var Mick Taylors första gig med oss.
Han gjorde första spelningen med bandet inför 500 000 personer.
Vart jag än tittade såg jag bara huvuden.
Det var som en matta med olika hårfärger.
Det var en fantastisk dag. Det var inget våld och inga droger.
Det gick som en dröm.
Den hösten gjorde vi en USA-turné. Det var en underbar turné.
Bandets framtid såg ljus ut.
Det var väldigt lite käbbel. Folk lyssnade på varandra.
Sen kom Altamont.
Vi ville upprepa Hyde Park i USA som ett tack till de amerikanska fansen.
Nu händer det. Rolling Stones spelar inte på Sonoma Raceway.
De ska spela med Grateful Dead, Jefferson Airplane och Santana-
-på Altamont Speedway, mellan Tracy och Livermore.
Jag gillar inte att prata om Altamont. Det var så fruktansvärt.
Det fanns ingen ände på våldsamheterna.
Om vi gick av scenen skulle det nog bli värre så vi försökte lugna folk.
DÖD OCH KAOS PÅ ROLLING STONES-KONSERT
MORD UNDER STONES KONSERT
Fyra publikmedlemmar dog, en av dem av knivhugg.
Man diskuterar hur det hade kunnat förhindras.
Ibland skenar saker iväg och man kan inte göra nåt åt det.
Man kallade det dödsstöten för 60-talet, och det var det.
Stones kunde ha dött där och då och var nära att göra det.
1970 hade vi alla skatteskulder på 100 000 pund-
-som vi trodde hade betalats. Skatten var på 83-93 %.
Det fanns inte en chans att tjäna ihop tillräckligt för att betala det.
Vi kunde inte bo i England så vi måste flytta till Frankrike.
ROLLING STONES LÄMNAR ENGLAND
Vi blev de första skatteflyktingarna.
Det var tufft. Vi blev skinnade. Men man lär sig.
ROLLING STONES: "VI SKA BO I FRANKRIKE"
Vissa band får en chans och sen är det kört.
De får aldrig chansen att göra nåt åt situationen.
Jag hatade att behöva lämna England. Men det fanns inga alternativ.
Jag flyttade och lämnade mina föräldrar och min son Stephen.
Jag grät. Jag ville inte.
Jag visste att jag inte skulle gilla att bo i Frankrike.
Folk trodde att vi flyttade in tillsammans.
Vi behövde hitta nånstans att spela in en ny skiva.
Men vi hittade inget.
Vi fick spela in i Keiths hus. Annars skulle han inte vara med.
Där spelade vi in "Exile on Main St.".
I källaren i hans hus...
Det var sorgligt. Alla gick upp i drogmissbruk.
Jag ville inte kännas vid nåt av det, förutom musiken.
Källaren var som en ugn. Det finns foton på hur vi ligger på golvet.
Men oavsett hur besvärligt det var så funkade det.
Vi var helt oslagbara.
Nummer fem, tagning ett.
TURNÉPLANER
SMUTSIGT OCH PÅ TOPP
Förra veckan fick New York se Rolling Stones på turnéns sista stopp.
Skulle du spela i 30 städer under samma tidsrymd igen?
Så länge jag får semester så... Energin är på topp.
KANADA
Om Stones skulle splittras efter den här turnén-
-vad skulle du då göra?
Jag försökte leva ett vanligt liv. Efter inspelningen eller turnén-
-försökte jag leva som vanligt.
Vi lyckades betala tillbaka skatten och få pengar över.
Det öppnade upp för ett helt nytt liv.
Du har en fin solbränna. Det är väl för att du bor i södra Frankrike?
-Det är min franska look. -Vad gör du där?
I Frankrike? Jag har träffat så mycket olika människor.
Jag går på konstutställningar och sånt. Det är trevligt.
André Verdet presenterade mig för konstnärer, poeter och skulptörer.
Man åt på den lokala restaurangen.
Man blev som en liten familj.
Jag träffade Jimmy Baldwin på Colombe D'Or.
Jag förstod att han älskade Ray Charles.
Jag visste inte mycket om honom. Jag hade sett en konsert 1964.
"Får jag låna några skivor?" "Ja, jag tar dem med till dig."
De följande dagarna spelade jag Ray Charles oavbrutet.
Han blev min favoritmusiker från 1900-talet.
Sen bjöd André Verdet över mig till Marc Chagall.
"Målaren Marc Chagall?" "Ja."
Han var fantastisk.
Han sa: "Det är inte originellt att vara långhårig."
"Men vi var de första med långt hår." "Okej, då är ni originalen."
Vi var vänner de sista åtta åren han levde.
Jag såg hur enkelt han levde.
Man ska inte undvika det triviala. Allt hör till livet.
Man uppskattar de stora sakerna mer om man hanterar det triviala.
-Varför turnerar ni? -Jag tröttnade på trädgårdsarbete.
Det är Rolling Stones som gäller.
-Hur menar du? -De är världens bästa rockband.
På ett personligt plan, är det svårt att vara en Stones-medlem...
-...med tanke på pressen... -Vilken svår inledning.
...och vad den innebär för dig som individ?
Det finns många svårigheter.
Det svåraste är att kunna ägna sig åt andra intressen.
Jag gjorde min första soloplatta 1973 -"Monkey Grip".
Jag var Rolling Stones basist. Jag förväntades inte göra nåt annat.
Man var tvungen att visa att man dög.
Du gjorde ett album 1974 med Buddy Guy och Junior Wells.
Jag ombads sätta ihop en rytmsektion för Montreux Jazz Festival.
Claude Nobs ringde: "Jag vill bjuda in dig till Montreux Jazz Festival."
"Muddy Waters kommer och han har inget band. Kan du sätta ihop nåt?"
Vi packade bilen och åkte.
Buddy Guy och Junior Wells lyssnade på oss.
Buddy frågade: "Kan ni kompa oss med?" "Ja."
Vi åkte dit för att kompa Muddy Waters.
Basisten måste fylla i varenda ton jag missar.
Han skulle fylla i allt jag missade. Jag missade mycket då.
Han sprider ordet snabbare än jag.
Folk ser dem fortfarande som världens största rockband.
Glyn Johns ringde: "Vill du spela in i morgon med Howlin' Wolf?"
"Howlin' Wolf? Ja. Vilka mer är med?"
"Charlie." "Fantastiskt."
"Och Eric Clapton. Det blir ni tre." "Det låter fantastiskt. Ja."
Jag åkte dit och träffade alla och sa hej till Wolf.
Jag sa hej till min hjälte.
Vi låter alla samlas och gör ett försök.
Wolfs röst var unik.
Kom igen.
Han ska bara räkna in. Vi kör.
Det var fantastiskt att jobba med Wolf och träffa hans familj.
Han var en snäll jätte. Han var nästan skräckinjagande.
Man ska ha en jäkla tur för att få en sån chans.
TAYLOR HOPPAR AV STONES
Vi hörde från kontoret att Mick Taylor hade slutat.
Vi skulle precis börja spela in och stod nu utan gitarrist.
Gitarrstämning.
Till slut lånade vi Woodie till turnén, från The Faces.
Han var en katalysator mellan Charlie och mig kontra Keith och Mick.
Ronnie var clownen som höll ihop allt.
Vad får er att fortsätta turnera efter alla dessa år?
Att få spela tillsammans... Alla minnen av platser och människor...
Jag kan inte förklara det. Det känns bra att spela för folk.
I juli 1978 snubblade jag på några kablar-
-och föll två meter och slogs medvetslös.
Alla hade gått men märkte att jag inte var med.
De kom tillbaka och såg mina skor sticka fram bakom ridån.
Resten av turnén spelade jag med två fingrar hoptejpade.
1981 gjorde vi en gigantisk USA-turné. Det var fantastiskt.
1982 gjorde vi en Europaturné, även den gigantisk och fantastisk.
Sen tog det stopp.
Mick och Keith började gräla och vi spelade inte ett gig på sju år.
Under tiden började jag göra saker för min egen skull.
Vi tar en paus och sen lyssnar vi igenom det igen. Det låter bra.
Alla vill göra ett soloalbum. Så jag började skriva.
Jag hade spelat in hemma på en skruttig bandspelare.
Allt exploderade med "Je Suis un Rock Star".
De spelar singeln.
Bill Wyman, "Si si, Che Suis un Rock Star". Var det rätt?
"Je Suis un Rock Star" -"Jag är en rockstjärna".
Tro inte på det. Jag är inte allvarlig.
Din singel ligger på tio i topp i England.
Ja, den är över topp 15 överallt.
Jag är barnsligt glad över att ha fått en hit-
-precis som jag var med Stones 1963.
Är det annorlunda när en superstjärna går på toa?
-Ja. -Hur skiljer det sig?
Jag superkissar.
Alla trodde att vi levde så spännande liv.
Det var det två timmar på scen men i övrigt var det stentrist.
Det är svårt att behålla greppet.
Man har flyttat ifrån sina vänner. Man är alltid ute på turné.
Allt föränderligt. Inget är permanent.
Det fanns ingen tid.
Plötsligt hade man inte träffat sin kusin på två år.
Man tappade nästan kontakten med sina syskon.
Jag blev inbjuden till ett evenemang. Det var en massa dans.
Jag såg en vacker tjej med uppsatt hår.
Jag pratade med henne. Hon hette Mandy Smith.
Det kom från hjärtat. Det var inte lust, som folk trodde.
BILL OCH MANDY SKA GIFTA SIG
Tvekade du nånsin efter att ha varit ungkarl och fri så länge?
Tvekade du nånsin på om ni skulle gifta er?
Nej. Jag visste att hon var den rätta men då var hon för ung.
Jag tyckte hon skulle leva livet lite innan hon skulle ta ett sånt beslut.
Han är Stones-rebellen, men ceremonin var mycket traditionell.
Båda sa att de inte skulle känna sig gifta utan en kyrklig vigsel...
Vi träffades för flera år sen och ville gifta oss men då gick det inte.
Om saker är rätt funkar de och här står vi nu.
BILL OCH MANDY SKILJER SIG EFTER FEM MÅNADER
Jag var korkad som trodde att det skulle funka.
Två sorgliga äktenskap. Jag måste reda ut mitt liv.
Fem, fyra, tre, två, ett, eld.
Vi spelade inte ett enda gig 82-89. Det var en återförening-
-men jag såg det som en storartad avslutning.
Vi gjorde fem gig på Wembley Stadium och sex på Shea Stadium.
Vi spelade i Japan för första gången på Tokyo Dome, för 45 000.
Tio gig i rad. Det var fantastiskt.
I Prag spelade vi för 130 000 från Polen, Ungern och Tjeckoslovakien.
Det var tre turnéer och 120 konserter-
-för 7 250 000 människor. Det var otroligt.
Vi avslutade turnén.
Det var ett bra läge att sluta i Rolling Stones - på topp.
Så jag slutade.
Under de 31 åren älskade jag allt vi gjorde och åstadkom.
Men jag ville reda ut mitt privatliv och min framtid.
Det var en munter fågel.
Fantastiskt.
Det är fina fjärilar.
Berätta du. Du minns de romantiska sakerna bättre än jag.
Varför glömmer du dem? Du minns fakta men glömmer det romantiska.
Suzanne och jag träffades 1979. Hon inspirerade "Je Suis un Rock Star".
-Ser du mig? -Ja.
Hej.
Vilken kliché. Jag var modell och han var musiker.
Han var där med en fotograf och jag ville prata med fotografen.
Bill började flirta med mig-
-och jag frågade varför han var så intresserad av musik.
Jag skämdes över att jag inte kände igen honom.
Det är Matilda. Vi ser er allt.
-Får vi använda din pensel? -Ja.
Får vi ta de där äggen?
Vi gifte oss för att skaffa familj. Han ville börja om.
Han ville leva ett vanligt liv. Han ville kunna gå ut-
-och gå på bio utan att bli påhoppad. Han ville veta hur det kändes.
Sch.
När vi gifte oss och fick barn fick han tid.
Han vill använda tiden till nåt produktivt.
Han har ett behov av att återuppleva det han har upplevt-
-och sortera det, för att reda ut vem han är och vad han har gjort.
Han tog fram de gamla lådorna och började scanna in saker.
Han började se det som ett arbete han måste fullfölja.
Jag tror arkivet inspirerar honom.
Det är som att han har en skatt han vill dela med sig av.
Sen började jag spela igen.
Genom The Rhythm Kings kan jag spela med fantastiska musiker-
-och gå tillbaka till musikens rötter.
Vi hittar bortglömda låtar som vi återupplivar.
Lägg undan den där. Sånt får ni inte göra.
Stämningen på turnébussen är familjär.
Han gillar att umgås med musiker. Han gillar skämten.
Han har varit musiker i hela sitt liv.
Bill vill spela musik men är inte så intresserad av berömmelsen.
Han spelar för sin egen skull.
Man måste våga välja en annan väg för att hitta sig själv.
Man går lätt vilse på vägen mot berömmelse.
Om det är allt man har kan man till slut känna:
"Jag önskar att jag hade stannat upp och luktat på rosorna."
Men jag tror att Bill har både luktat på dem och gett dem namn.
Att ha levt ett sånt liv och fortfarande ha fötterna på jorden...
Han växte upp på 40-talet. Han är ett stycke av det gamla England.
Folk bryr sig bara om berömmelse när folk börjar bete sig som kändisar.
Bill har nog aldrig betett sig som en kändis.
Jag klarar mig på det vi gör, bättre än vissa och sämre än andra.
Man lär sig alltid nåt.
Man blir aldrig så bra som man skulle vilja, vad man än spelar.
Ray Charles spelade på Southbank.
Mitt i konserten spelar han "Georgia on My Mind".
Han skickar ut bandet och sitter ensam på scen.
Sen börjar han... "Georgia..."
Det var känslosamt.
Hela publiken, 4 000 personer, satt och grät med Ray Charles.
Ingen annan har en sådan publik.
Det var otroligt.
Konserten tog slut... Nu blir jag rörd. Det var så fantastiskt.
Det var slut och några vänner frågade om vi kunde gå backstage.
Jag sa att musiker inte gillar när folk kommer backstage efter giget.
De är trötta och svettiga och vill varva ner.
Jag sa att vi kunde stanna tills publiken hade gått och sen gå ut.
Medan vi väntade kom nån fram och sa:
"Mr Charles vet att du är här och vill bjuda in dig i logen."
Du beundrar honom mer än nån annan musiker.
Det var... Det var fantastiskt.
Vänta lite...
Ge mig en minut...
Ja... Han...
Vi gick backstage och träffade honom.
Han var fantastisk.
Jag klarar det inte.
Ray Charles frågade honom om han ville spela på hans nästa platta.
Och jag fegade ur. Jag sa: "Jag är inte tillräckligt bra."
Ja, det... Du sa det väl inte direkt till honom?
-Jo. -Gjorde du? Vad sa han?
Vi pratade i en halvtimme i logen. Det var fantastiskt.
Sen frågade han. "Vill du spela på min kommande skiva?"
"Jag är inte tillräckligt bra."
De flesta basister jag har mött har varit stora killar med stora händer.
Som barn var alla mina hjältar de små killarna.
De små killarna vill visa att de står pall mot de stora killarna.
Det är drivkraften. Det har alltid varit min drivkraft.
Man hittar sitt eget sätt.
Man gör val som man tror är bra för stunden.
Då händer nåt magiskt, nåt sällsynt...
...som inte skulle ha hänt en arbetarkille från södra London.
Jag har levt ett märkligt liv.
Bill Wyman. Jag spelar bas...gitarr.
Nu är vi nog färdiga.
Översättning: Henrik Johansson www.btistudios.com